הרמב"ם הלכ' ת"ת פ"ג י
כָּל הַמֵּשִׂים עַל לִבּוֹ שֶׁיַּעֲסֹק בַּתּוֹרָה וְלֹא יַעֲשֶׂה מְלָאכָה וְיִתְפַּרְנֵס מִן הַצְּדָקָה הֲרֵי זֶה חִלֵּל אֶת הַשֵּׁם וּבִזָּה אֶת הַתּוֹרָה וְכִבָּה מֵאוֹר הַדָּת וְגָרַם רָעָה לְעַצְמוֹ וְנָטַל חַיָּיו מִן הָעוֹלָם הַבָּא. לְפִי שֶׁאָסוּר לֵהָנוֹת מִדִּבְרֵי תּוֹרָה בָּעוֹלָם הַזֶּה. אָמְרוּ חֲכָמִים (משנה אבות ד-ה) 'כָּל הַנֶּהֱנֶה מִדִּבְרֵי תּוֹרָה נָטַל חַיָּיו מִן הָעוֹלָם'. וְעוֹד צִוּוּ וְאָמְרוּ (משנה אבות ד-ה) 'אַל תַּעֲשֵׂם עֲטָרָה לְהִתְגַּדֵּל בָּהֶן וְלֹא קַרְדֹּם לַחְפֹּר בָּהֶן'. וְעוֹד צִוּוּ וְאָמְרוּ (משנה אבות א-י) 'אֱהֹב אֶת הַמְּלָאכָה וּשְׂנָא אֶת הָרַבָּנוּת', (משנה אבות ב-ב) 'וְכָל תּוֹרָה שֶׁאֵין עִמָּהּ מְלָאכָה סוֹפָהּ בְּטֵלָה וְגוֹרֶרֶת עָוֹן'. וְסוֹף אָדָם זֶה שֶׁיְּהֵא מְלַסְטֵם אֶת הַבְּרִיּוֹת: יא [ב] מַעֲלָה גְּדוֹלָה הִיא לְמִי שֶׁהוּא מִתְפַּרְנֵס מִמַּעֲשֵׂה יָדָיו. וּמִדַּת חֲסִידִים הָרִאשׁוֹנִים הִיא. וּבָזֶה זוֹכֶה לְכָל כָּבוֹד וְטוֹבָה שֶׁבָּעוֹלָם הַזֶּה וְלָעוֹלָם הַבָּא שֶׁנֶּאֱמַר (תהילים קכח-ב) 'יְגִיעַ כַּפֶּיךָ כִּי תֹאכֵל אַשְׁרֶיךָ וְטוֹב לָךְ' (משנה אבות ו-ד) 'אַשְׁרֶיךָ בָּעוֹלָם הַזֶּה וְטוֹב לָךְ לָעוֹלָם הַבָּא' שֶׁכֻּלּוֹ טוֹב: 
פ"ו ה"י

תַּלְמִידֵי חֲכָמִים אֵינָם  יוֹצְאִין בְּעַצְמָן לַעֲשׂוֹת עִם כָּל הַקָּהָל בְּבִנְיָן וַחֲפִירָה שֶׁל מְדִינָה וְכַיּוֹצֵא בָּהֶן כְּדֵי שֶׁלֹּא יִתְבַּזּוּ בִּפְנֵי עַמֵּי הָאָרֶץ. וְאֵין גּוֹבִין מֵהֶן לְבִנְיַן הַחוֹמָה וְתִקּוּן הַשְּׁעָרִים וּשְׂכַר הַשּׁוֹמְרִים וְכַיּוֹצֵא בָּהֶן וְלֹא לִתְשׁוּרַת הַמֶּלֶךְ. וְאֵין מְחַיְּבִים אוֹתָן לִתֵּן הַמַּס בֵּין מַס שֶׁהוּא קָצוּב עַל בְּנֵי הָעִיר בֵּין מַס שֶׁהוּא קָצוּב עַל כָּל אִישׁ וָאִישׁ שֶׁנֶּאֱמַר (הושע ח-י) 'גַּם כִּי יִתְנוּ בַגּוֹיִם עַתָּה אֲקַבְּצֵם וַיָּחֵלּוּ מְּעָט מִמַּשָּׁא מֶלֶךְ וְשָׂרִים'. וְכֵן אִם הָיְתָה סְחוֹרָה לְתַלְמִיד חָכָם מְנִיחִים אוֹתוֹ לִמְכֹּר תְּחִלָּה וְאֵין מְנִיחִים אֶחָד מִבְּנֵי הַשּׁוּק לִמְכֹּר עַד שֶׁיִּמְכֹּר הוּא. וְכֵן אִם הָיָה לוֹ דִּין וְהָיָה עוֹמֵד בִּכְלַל בַּעֲלֵי דִּינִים הַרְבֵּה מַקְדִּימִין אוֹתוֹ וּמוֹשִׁיבִין אוֹתוֹ:

טור אורח חיים הלכות בית הכנסת סימן קנו 

ואחר כך ילך לעסקיו דכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטילה וגוררת עון שאם אין לו מה יאכל העוני יעבירנו על דעת קונו ומ"מ לא יעשה מלאכתו עיקר אלא עראי ותורתו קבע כמו שמצינו בחסידים הראשונים שהיו עושין מלאכתן עראי ותורתן קבע וזה וזה נתקיים בידן כי אין מעצור לה' להושיע ברב או במעט וישא ויתן באמונה ויזהר מלהזכיר שם שמים לבטלה שבכ"מ שהזכרת השם מצויה מיתה מצויה ומאד מאד יזהר אדם בענין השבועה שהרבה הפליגו רבותינו בענין שבועת שקר ואפילו לישבע באמת כמו שאמרו אלף עיירות היו לו לינאי המלך וכולם נחרבו מחמת שבועת אמת ויזהר מלהשתתף עם העו"ג דשמא יתחייב לו שבועה וישבע בשם יראתו ועובר משום לא ישמע על פיך ומיהו אם נשתתף ונתחייב לו שבועה יכול לקבלה ומיהו אין כל אדם יכול לעמוד בזו וגם רש"י התירם שאין עכשיו עו"ג: 

ב"ח אורח חיים סימן קנו 

א ואחר כך ילך לעסקיו דכל תורה שאין עמה מלאכה. מה שהביא רבינו הסיפא ולא הביא הרישא יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ וכו' הוא לפי דנראה דהתנא מדבר בשתי כתות מישראל האחת הם התגרין דפורשין ספינות בים והולכים בסחורות בדרך רחוקה ואמרו רבותינו ז"ל (ערובין נה א) ולא מעבר לים היא לא תמצא תורה בתגרין ועליהם אמר יפה תורה עם דרך ארץ דאצל כת זו דרך ארץ עיקר והתורה טפלה ולכן אמר יפה הוא דיהיה יודע מה שכתוב בתורה שיגיעת שניהם משכחת עון וכת אחרת הם לומדי תורה ויושבים בביתם שהתורה אצלם הוא עיקר אמר עליהם וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטילה וגוררת עון דבכת זו צריך שיתפרנס במלאכה והוא יושב בביתו ועוסק בתורה כי בזה יש לתורה קיום אצל כת זו. 

ביאור הלכה סימן קנו סעיף א ד"ה * סופה בטלה 
* סופה בטלה וגוררת עון - כתבו הספרים שזהו נאמר לכלל העולם שאין כולם יכולים לזכות לעלות למדרגה רמה זו להיות עסקם רק בתורה לבדה אבל אנשים יחידים יוכל להמצא בכל עת באופן זה [וזהו שאמרו בברכות ל"ו ע"ב הרבה עשו כרשב"י ולא עלתה בידן ר"ל דוקא הרבה] והקב"ה בודאי ימציא להם פרנסתם וכעין זה כתב הרמב"ם פי"ג מהלכות שמיטין ויובלות ולא שבט לוי בלבד וכו' עי"ש ובפרט אם כבר נמצאו אנשים שרוצים להספיק לו צרכיו כדי שיעסוק בתורה בודאי לא שייך זה ויששכר וזבלון יוכיח: 

 משרת משה (עטייה) הלכות תלמוד תורה פרק ג 
ובעיקר דברי רבינו ז"ל אפשר ליישב ולומר דלא אסר אלא היכא שהת"ח עצמו הולך ומחזר על פתחי עשירי עם ותובע בפה ואומר להם דחייבים לפרנסו משום יקר אורייתיה וחלקם שאלו בפיהם דמזה נפיק מינה חורבא שאומרים ההמון שדברי תורה הם כמו מלאכה ותתבזה בעיניהם ח"ו התורה ואיהו גופיה מתבזה בעיני העם ואינו מתקבל כ"כ עליהם ועל זה אמרו ודאשתמש בתגא חלף שנראה דאדעתא דהכי למד תורה ונתן דעתו על כך באומנות נקייה וקלה שאומר מה לי ולצרה הזאת שילמוד מלאכה ויצער עצמו בה אז אסור.
אבל אם חשקה נפשו בתורה ולמד מאהבה ואח"כ ממילא היו שולחים ומפרנסים אותו בכבוד הא בצנעא לית לן בה ואדרבה לגבי הנותנים היא מצוה רבה ועצומה מלתת להן רבים עתה עם הארץ וכדמשמע מן כמה דוכתין לרז"ל. והיינו דקא דייק ונקט רבינו הכא שכתב כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מצדקה פירוש דמעיקרא למד אדעתא דהכי ואמר בלבו שילמוד תורה ולא יטריח עצמו בשום מלאכה דהא קמן כמה עשירי עם ילך ויתבע פרנסתו מהם דכבר הורה זקן מרן השו"ע חייבים לזון דייניהם וחכמיהם אז בכה"ג הרי"ז חלל את ה' וביזה התורה שאומרים ההמון שהתורה היא כמו מלאכה משאר מלאכות וגם גורם רעה לעצמו שגם הוא מתבזה ולא יחשבו אותו בעולם הזה וגם בעוה"ב נוטל חייו משום דלמד משום מלאכה כדי להתפרנס בה כמו קרדום לחפור בהם וע"ז סיים דסוף אדם זה שיהא מלסטם הבריות דכיון דדרכו בכך לתבוע בפה ואם לא יתנו לו יעשה מחלוקת ומריבה עם בני אדם ויתנו לו מחמת בושה והוי קרוב לגזל ודמי ללסטים.
וכל כוחו של רבינו עיקרו מההיא סוגייא דפ' הזרוע שאמרו בשקא דדינרי קדם ר' אמי וזכה בהם ופרכינן עלה והיכי עביד הכי והא כתיב ונתן ולא שיטול מעצמו ותירצו לעניים זכה בהם ולא לעצמו וס"ל מר כהאי תירוצא ולא כאידך תירוצא שאמרו אדם חשוב שאני דאיסורא דונתן לא שיטול מעצמו סתמא משמע אפי' אדם חשוב ואדרבה יש צד סברא לומר דכיון דהוא אדם גדול וחשוב הו"ל לגבי דידיה לאו מעליותא ליטול מעצמו אלא אחרים יתנו לו בדרך כבוד ביתר שאת. והאי ברייתא דקאמר והכהן הגדול מאחיו גדלהו משל אחיו ליכא ילפותא מינה לעניין זה דאיכא למימר נמי דה"ק שיגדלהו ע"י אחרים שיתנו לו יותר מכהן הדיוט כמו ההיא עובדא שנעשה כהן גדול ומילאו לו ריצפה של זהבים אבל אין במשמע שיטול מעצמו לא מינה ולא מקצתה ולכן בחר רבינו תירוצא קמא דלעניים זכה בהם אבל שיטול מעצמו בכל גוונא אסור לכו"ע ומכל שכן הא דחלקם שאלו בפיהם ויאמרו חייבים אתם לי בית ישראל דכן לא יעשה בישראל.
גם דבריו ז"ל שבפירוש המשנה אפשר לפרשם נמי על דרך זה דבתחילה כתב דלא יחשבהו כלי לחיות בו פירוש דמעיקרא ילמוד אדעתא דהכי להתפרנס ממנה זה אסור דהוי קורדום לחפור בהם וזה הוי כצד שכתב מרן ז"ל אח"כ ופירש המשניות לדעתו ואמטו להכי היתה תלונתו על הסוברים כך והיו הולכים ומחזרים וחלקם שאלו בפיהם לעשות להם חוקים אשר לא טובים על יחידים [ו]על קהלות והיו מחייבים אותם ע"ז ועליהם כיוצא בהם הוא אומר שזה טעות שלא נמצא בדברי רז"ל שהיו מבקשים ממון מבני אדם והיו הם בעצמם יחייבו לקהל על זה שהרי הלל הזקן היה חוטב עצים ור' חנינא בן דוסא וכו' ואילו היו מורים ותובעים ומחייבים לאנשי דורם פשיטא שהיו ממלאים בתיהם כסף אלא שלא היו רוצים. אבל אם למד תורה לשמה ואח"כ מחמת שחשקה נפשו בתורה לא עסק בשום מלאכה וממילא היו מפרנסים אותו הקהל בכבוד גדול הא בצינעא שלא ע"י תביעה והפצרה בזה לא מיירי בה רבינו וזה הוא קרוב ליישוב שרצה לומר מרן אח"כ. ובדרך זה ינצל רבינו מכמה קושית ממה שהקשו על דבריו לכאורה מכמה דוכתי. ואף שדבריו של פירוש המשניות משמע דאסר בסתמא וכמו שסיים מרן. מ"מ יש להסביל הני מילי מעלייתא של חיבור שהם עיקר בהכי ושבקיה דאיהו דחיק ומוקי אנפשיה. ועיין במדרשו של רשב"י ז"ל פרשת צו בדף כ"ט ע"ב ברעייא מהימנא דמשמע ג"כ מדברי קדשו דת"ח המתפרנסים מן הדור יש להם על מה שיסמוכו והאריך עיין שם. ומ"ש מרן בשו"ע דחייבים לפרנס חכמיהם ודייניהם היינו החיוב על הקהל והעשירים לזונם מעצמם בכבוד אבל החכמים בעצמם שיאמרו הב הב לא וכמ"ש.
זיו משנה הלכות תלמוד תורה פרק ג הלכה י 

[י] כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה הרי זה חילל את השם וכו'. עיין כ"מ שהאריך בזה בטוב טעם ודעת ללמד זכות על הרבנים הנוטלים שכרם מקופת הצבור עיין שם, ולענ"ד נראה דגם כוונת רבינו בזה אינו אלא על הרוצים להיות מעוסקי התורה תמיד ולא לעסוק בדרך ארץ כלל וליזון מן הצדקה כשאר העניים דודאי בזיון גדול הוא לת"ח להחשב בין עניים ולזון עמהם מן הצדקה אבל הממונים על הצבור שא"א להם להתעסק בדרך ארץ כי אינם פנוים כלל מצרכי הצבור בודאי גם רבינו מודה דרשאים ליטול שכרם בדרך כבוד מקופת הצבור, וגם תלמידי חכמים אשר ימצאו להם מי שיחזיקם בדרך כבוד ודאי ג"כ יודה רבינו דגם זה טוב ונכון הוא, דהרי זכות גדול הוא למחזיקיהם, כדכתיב עץ חיים היא למחזיקים בה, ויששכר וזבולון עדים נאמנים ע"ז, כדכתיב שמח זבולון בצאתך וישכר באהליך, וגם הלל עשה כן שנתפרנס משבנא אחיו, וכן שמעון אחי עזריה עשה כן שנתפרנס מעזריה אחיו, וכן אמרו כל הנביאים לא נתנבאו אלא למהני ת"ח מנכסיו, ורבינו לא דיבר אלא על המבזין עצמן ליהנות מן הצדקה בתוך כל העניים ביחד בדרך בזיון ומחמת שהוא ת"ח נותנין לו יותר מן הצדקה, וכדדייק בלשונו ויתפרנס מן הצדקה דייקא, וגם דוקא בשיכול לעשות מלאכה ואינו רוצה, 

וגם איירי רק במי שעיקר עסקו בתורה הוא בשביל זה כדי שיהיה זה לו כאומנות שיפרנסו אותו מן הצדקה בשביל עסקו בתורה כדדייק בלשונו כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה, דמשמע מפורש שעושה זה לעסק כמו עסק אחר, בודאי ע"ז אמרו ולא קרדום לחפור בה, אבל אותן העוסקים בתורה לשמה ואינם רוצים להתבטל מן התורה בשביל מלאכה ועסק דרך ארץ גם אם מתפרנסים מן הצדקה לית לן בה גם לדעת רבינו, וכ"ש כשהצבור עושין להם הספקה בדרך כבוד כנראה לענ"ד ודוק.

זיו משנה
רבי זאב וואלף טורבאוויץ - נולד בשנת תר"ו (1846), נפטר בשנת תרפ"א (1921).
 רבי זאב וואלף נולד בשנת תר"ו (1846) לאביו ר' אהרן יהושע בעיר קארלין בשנת תרכ"ו (1866). בהיותו כבן עשרים נקרא לכהן פאר כרבה של ססלאוויטש - פלך העיר מינסק, משם עבר לכהן בשנת תרל"ה (1875) כרב ואב"ד בקלעצק, בשנת תרל"ח (1878) היה לרבה של העיר וולפא פלך גרודנא ובשבתו שם פירסם חיבור חשוב ויסודי על שו"ע יו"ד בשם "ראש פינה" בשנת תרמ"ה (1885) ישב על כסא הרבנות בעיר קראז שם כיהן עד לפטירתו בשנת תרפ"א (1921). העיר קראוז היתה מהקהילות החשובות ורבי אברהם אחי הגר"א היה מרבניה, קודם לרבי זאב היה רבה של העיר רבי יצחק בנו של רבי ישראל סאלנטר. בעל "אור שמח" נתגדל בצעירותו אצל אחיו שגר בקראוז ומספרים שאמר בשבחם של תושבי קראוז "שבכל היושבים במזרח בביהכנ"ס צריך לחפש מי שאינו בקי בכל הש"ס".
 רבי זאב וואלף שלט בכל מכמני התורה ובכללם ברזי התורה וגם השיב תשובות רבות לשואליו חלק מהם כונס בחיבור "תפארת זיו".
 ספר "זיו משנה" (ח"א) הודפס לראשונה בוארשא בשנת תרס"ד (1904). 72 דף (פורמט גדול). הספר הודפס שנית במהדורת צילום בשנת תשנ"ב (1992), על ידי ש' גולדברג, ברוקלין - ניו יורק. 
 למאגר הוכנסה מהדורת פרידברג ירושלים תשס"ו. 
משרת משה (עטייה)
ר' יצחק עטיה - נולד בשנת תקט"ו (1755), נפטר בסביבות שנת תק"ץ (1830).
 רבי יצחק עטיה המשיך שושלת מפוארת של חכמי אר"צ (ארם צובא) הוא היה בנו של רבי ישעיה עטיה בעל "בגדי ישע". רבי יצחק היה שליט במכמני התורה ובחבורו "משרת משה" הוא שוטח בפני המעיינים חבילות חבילות של ידיעות הן מתורתם של מפרשי הש"ס והסוגיות ("בעלי השיטות") והן משל גדולי הפוסקים ובעלי התשובות וכל אותה בקיאות מופלאה מסייעת לו לדקדק היטב הדק בלשון הרמב"ם ולהאיר עיני הלומדים בקושיות ותרוצים בדברי הרמב"ם ונושאי כליו. רבי יצחק חיבר חיבורים נוספים המעשירים את הלומדים בשפעת הידיעות והעיונים שבהם, הבולטים בהם רב דגן על מסכתות הש"ס ומצורף לו "אות לטובה" על נושאים שונים.
 הספר "משרת משה" נדפס בליוורנו שנת תקפ"ג (1823) יש בו קי"ח דפים פורמט גדול. 
 למאגר הוכנסה מהדורת פרידברג ירושלים תשס"ו.